![](https://static.gazeta.ua/img2/cache/gallery/753/753507_2_w_300_lq.jpg?v=0)
- Україна проґавила 25 років, за які вона могла б налагоджувати контакти з німецькими ЗМІ, каже Марина Бондас, скрипалька з Німеччини, яка уже три роки волонтерить на сході України.
Марина - колишня киянка, до Німеччини її родина виїхала, коли дівчинці було 12 років. Марина вперше повернулася в Україну навесні 2014-го - після подій на Майдані. Каже, і тоді, і зараз інформація про Україну в німецьких ЗМІ подавалася з рук російських інформаційних центрів.
- У Німеччину інформація про Україну практично не потрапляла. Були пару статей. У якийсь момент почала просочуватися російська пропаганда - особливо у січні був сплеск, коли почалися статті про "фашистів-нацистів" на Майдані. Це дуже зачепило, тому що в мене на Майдані були знайомі. І я отримувала з Facebook зовсім іншу інформацію.
Зараз німецькі новинні центри отримують новини про нашу війну не з Києва, а з Москви. Зрозуміло, яку інформацію подають ці канали. Тільки зараз німці почали цю інформацію фільтрувати. Три роки тому з цим ще було складно.
Свою роль зіграло те, що раніше Радянський Союз ідентифікували з Росією. Україну як окремого політичного суб'єкта їм сприймати ще складно. Ми теж у перші роки еміграції, щоб довго німцям не пояснювати, називали себе росіянами. Як виявилося - серед російськомовних емігрантів у Німеччині громадян Росії практично немає, усі - з колишніх братських союзних республік.
Я, коли приїхала в Німеччину на початку 1990-х, не могла довести своєму вчителю німецької, що українська - це окрема мова, а не діалект російської. Він мене висміяв. Було образливо до сліз.
Чи змінилася ситуація за роки війни?
- На жаль, і досі в Європі Україну сприймають як колонію Росії, яка повстала. Багатьом людям там досі складно довести, що Україна - це окрема країна, яка обрала незалежне життя.
У перший рік війни на німецькому телебаченні транслювали передачі про Україну - серед експертів були запрошені німці і росіяни. Жодного українського експерта. Люди говорили про нашу країну в третій особі. Нашої думки ніхто не запитував.
Чому з Росією досі рахуються?
- Хтось через наївність. Хтось боїться - за принципом: якщо ведмедя не будити, він не прокинеться і не зачепить. Росію в Європі більше бояться, ніж поважають. Поважають хіба люди з правоімперськими поглядами.
У Німеччині після Другої світової склалася дуже нехороша тенденція - люди бояться проявити праві погляди. Ледь вправо - і тебе обізвуть фашистом. Якщо звичайний німець чує слово "націоналіст", це викликає негативну реакцію: одразу виникає асоціація з третім рейхом. Складно пояснити людям різницю між німецьким націоналістом і українським.
Ви стикалися з цією упередженістю особисто?
- Я російськомовна єврейка. Української крові у мене немає, хоча чотири покоління татової сім'ї жили в Україні. Мама взагалі в Росії народилася, приїхала в Україну в 16 років навчатися. Але українські націоналісти мене вважають своєю. Німцям це пояснити важко. Німці переконані, що українські націоналісти мають бути українцями по крові. Вражаються, чому я, неукраїнка, їжджу на передову.
![](https://static.gazeta.ua/img2/cache/gallery/753/753507_1_w_590_lq.jpg?v=0)
Але найскладніше - знаходити спільну мову з колишніми друзями-росіянами. Я ще розумію людей, які живуть у Росії і залежать від тієї інформації, яку їм вішають на вуха. Але люди мого покоління, музиканти з Європи, які поїздили світом, піддаються на пропаганду і називають мене фашисткою і нацисткою. Дискутувати з цими людьми складно, бо вони не сприймають сухих фактів.
А наскільки обізнані в українській темі звичайні німці?
- Є певна кількість людей в Німеччині, яким байдуже, бо в них свої проблеми - наприклад, діти хворіють. Є люди, які знають, розуміють і нас у міру можливостей підтримують. Але є, звичайно, певний відсоток людей з достатньо різкими проросійськими поглядами.
Де ви почуваєтеся вдома більше - в Німеччині чи в Україні?
- Я народилася на Печерську, знаю добре ці місця. Можу тільки сказати, що в Україні я почуваюся вдома. Вперше повернулася туди одразу після Майдану - у квітні. У мене був культурний шок у хорошому значенні.
Київ дуже змінився. Приємно здивувало повна відсутність тут хамства і жлобства, порівняно з Москвою і Пітером. Небо і земля. Відчула спокій, затишок і якесь тепло.
Радянського хамства і в Києві свого часу було багато. Це коли тобі будь-який касир в магазині показує, що ти ніщо. Раніше кожен, щоб самоствердитися, намагався в розмові якось принизити іншого. Такого тепер у Києві немає, а в Москві залишилося: цинізм, люди бояться виявити наївність чи душевну доброту.
Майдан якраз і показав відкриті людські теплі й позитивні емоції, чого в радянські часи не було. Думаю, потрібен не третій майдан, а продовження другого. Майдан повинен тривати в голові у кожного.
Коли у вас у Берліні сформувалася своя волонтерська тусівка?
- Ще в грудні 2013-го, коли були перші демонстрації, ми почали збиратися і знайомитися. Кістяк український, але команда змішана - там є громадяни і Росії, і Грузії, і німці. У Німеччині зареєстрована організація Ukraine-Hilfe Berlin. Я там починала. Потім стала займатися проектом, який започаткувала моя подруга - Heart for Ukraine.
Повний текст розмови з Мариною Бондас читайте у № 359 журналу "Країна" від 16 лютого 2017 року, а також тут: "16-річного Стьопу взяли за синьо-жовті стрічки. Через кілька місяців знайшли закопаним"
Коментарі